PČR, PS 2013-2017 | 31. schůze
Minulý Dolů Další

(9.20 hodin)

Poslanec Jiří Štětina: Děkuji, pane předsedo. Já z tohoto místa hovořím v Poslanecké sněmovně ohledně očkování minimálně potřetí, možná počtvrté. Svůj názor nezměním a jsem rád, že přede mnou zde padla slova jednak od pana ministra a hlavně od paní senátorky, že tento názor ona jako lékařka nepodpořila.

Nejsem člověk, který je nedemokratický, respektuji názor lidí. Já jsem za poslední období, kdy jsme se o očkování bavili, a to není jenom v tomto volebním období, ale o tom jsme se bavili již v minulém volebním období, vyřídil řadu mailů, měl jsem řadu diskusí, ve kterých jsem zdůvodňoval, proč očkování musí být povinné, a není možné, aby nějací aktivisté nebo nějaká občanská sdružení diktovali státní správě, která zodpovídá za to, že občané této země dostanou nejlepší možnou a nejkvalitnější zdravotnickou péči, chcete-li.

Já zde nebudu opakovat věci, které jsem zde říkal, ale zarážejí mě dvě skutečnosti. Všichni jste dostali jako paní poslankyně a páni poslanci na stůl knížečky, ve kterých byly jednotlivé kazuistiky. Vidím, že kolega ji má na stole. Pokud jste někdo měl to štěstí nebo neštěstí vydávat knihu, tak jistě víte, že to není jednoduchá věc a že to není věc, která je levná. Já se ptám, kdo tyto aktivity platí. Určitě to není ministerstvo zdravotnictví, o tom jsem přesvědčen.

A druhá věc, která mě zarazila. Když tyto aktivity neuspěly v Poslanecké sněmovně, tak se tedy obrátily na Senát. Senát, který by měl vylepšovat zákony, které se nám zde třeba optimálně nepodaří, ale já se domnívám, že tento pozměňovací návrh nepatří do této kategorie. Domnívám se, že stanovisko Ministerstva zdravotnictví je naprosto jasné. Předpokládám, že i většina z nás bude tento názor bez rozdílu levicovosti či pravicovosti podporovat.

Měl bych na pana ministra jen jeden krátký dotaz, o kterém jsem hovořil i s mnoha lidmi, se kterými jsem polemizoval o očkování. Samozřejmě na prvním místě je zákon, o kterém dnes rozhodneme, anebo nerozhodneme. Na druhém místě je vyhláška, kterou Ministerstvo zdravotnictví vydá jako prováděcí předpis, a já se ptám pana ministra, jestli se na této vyhlášce pracuje, a hlavně, kdy bude vydána, abychom měli skutečně naprosto čisté svědomí, a to, co jsme v diskusích s těmito aktivitami měli za poslední tři roky.

Děkuji vám za pozornost. (Potlesk v pravé části sálu.)

Předseda PSP Jan Hamáček: Děkuji, pane poslanče. Prosím pana poslance Leoše Hegera.

Poslanec Leoš Heger: Děkuji za slovo. Dobré dopoledne, vážení členové vlády, vážené paní poslankyně, vážení páni poslanci. Dovolte mi, abych i já se ještě jednou vyjádřil k zákonu o ochraně veřejného zdraví, zejména v souvislosti s navrhovanými změnami, které přišly ze Senátu. V první řadě mně ale dovolte, abych řekl pár obecných věcí týkajících se ochrany veřejného zdraví a očkování speciálně. (V sále je silný hluk.)

Ochrana veřejného zdraví byla jedním z výdobytků minulé socialistické a komunistické éry. Je potřeba to říct zcela otevřeně. V poválečném období došlo k výraznému průlomu v oblasti ochrany veřejného zdraví.

Předseda PSP Jan Hamáček: Pane poslanče, já se omlouvám, ale ten hluk je opravdu nesnesitelný. Děkuji.

Poslanec Leoš Heger: Došlo k velkému průlomu v ochraně veřejného zdraví, která již koncem 19. století se prokázala jako jedno z nejúčinnějších zavádění nových medicínských technologií, a tento proces pokračoval a státní administrativa v tehdejší době, v 50. letech, nakolik to byla doba velmi krutá a pro naši zemi převážně nepříznivá, tak veřejné zdravotnictví a ochranu matky a dítěte velmi výrazně podpořila.

Od té doby se česká vakcinologie a epidemiologie stala, nebo československá, abych to řekl přesně, se stala velmi váženou disciplínou jak u nás, tak uznávanou disciplínou na mezinárodním poli, získala četné mezinárodní úspěchy a koncem minulého, 20.století se naši epidemiologové a vakcinologové přímo podíleli na procesu, který vedl k totální eradikaci černých neštovic na světě. Jedna z nejnebezpečnějších chorob, které kosily lidstvo, tím byla prakticky, alespoň doufejme, dlouhodobě vymýcena a přestalo se očkovat. To byl velký průlom do našeho očkovacího schématu.

Druhý průlom jsme zažili tady ve sněmovně v minulém volebním období, kdy došlo ke zrušení povinného očkování proti tuberkulóze. Paradoxně při té dnešní velmi zjitřené atmosféře, která se týká očkovacích procedur a jejich povinností, zde byla rozprava, která byla právě opačná. Byla velká tendence sněmovny to rušení očkování proti tuberkulóze zrušit ve smyslu omezení plošného očkování a byly tady slyšet velké a rozsáhlé argumentace pro to, jak je ochrana zdraví v tomto směru důležitá a jak je to pro populaci důležité.

Připomínám tento aspekt proto, že očkování je určitý zásah do integrity člověka a vždy vyvolává reakce. V tomto případě to byly reakce právě opačné, než jsou slyšet dnes, a ty reakce proti očkování dodnes nám připomínají, že každé očkování má dva aspekty. Aspekt benefitů a aspekt určitého rizika, které to očkování přináší.

Celá ta diskuse o očkování proti tuberkulóze a zrušení jeho plošné povinnosti ukazuje, že naše medicínská sféra se chová v tomto směru velmi, velmi odpovědně. Tuberkulóza byla vyhodnocena, zjistilo se na stránce rizika, že toho rizika ubývá, že od 60. let se rozsáhlý výskyt tuberkulózy velmi snížil, že v podstatě výskyt několika desítek případů ročně je jenom epizodický a fluktuuje statistická křivka víceméně jenom náhodně, a ti, kdo se nakazí, se pohybují obvykle v nějakém rizikovém prostředí, nebo ví se o nich, že to jsou rizikoví pacienti, a mohou být vychytáni v populaci preventivně a mohou být očkováni selektivně, tak jak to očkování nebylo zrušeno absolutně, ale bylo rezervováno jenom pro rizikové děti z rizikových populací.

Druhá stránka té "hry" je stránka nákladová. O té se tady nebudu zmiňovat, protože u té tuberkulózy nehrála významnější roli, ale je to stránka rizikovosti.

***

Minulý Nahoru Další